Anna-Mari katsoi kuukau- ‘den ikaisté kehdossa nukkuvaa ‘ poikaansa ja poskilla juoksivat kyyneleet kuin isot sadepisarat. Olivatko kyyneleet aidin ilon kyyneleita katsoessaan kaunis- ta tervetta lastaan. Ei, ei. [lon kyyneéleista eivat posket kastu- neet, vaan suuresta ikavasta ja kaipauksesta, silla hetkinen sit- ten oli nuori aviomies hyvas- tellyt perheensa ja oli nyt mat- kalla: laivarantaan matkusta- maaii yli aavan Atlannin. Koko puolitoista vuotta kes- taneen avioliittoajan mies oll hiljjalleen suunnitellut matkaa Canadaan, jota Anna-Mari vas- tusti, Heillahan oli hyva taal- lakin olla — olt oma velaton koti ja lapsiakin syntyisi aika- naan, mutta miechen sisimmassa paloi sammuttamaton tuli — kaipaus maille vierahille. Se oli

voimakkaampi kuin rakkaus ja

avioliiton siteet, sita ei tukah-

duttanut herttaisen esikoispojan

syntyminenkaan. Vauva avasi silmansa, Ne

olivat tummansiniset, than sa- manlaiset kuin isalla ja Anna- Marin sydanta riipaisi entista viiltavampi kaipauksen kipu, yksinaisyyden tunne.

Siita alkaen kun mies alkoi suunnitella Canadaan lahtoaan voimistui Anna-Marin mielessa tunne, jos mies matkustaa valta- meren yli, se meri tulee erotta- maan heidat ikuisiksi ajoiksi. Nyt tuo ajatus ja tunne oli voi- makkaampi, kuin koskaan en- nen. *Yksink6 minun on kasva- tettava meidan yhteinen poi- kamme? Eiké han saa koskaan nauttia isan turvallisesta sylista ottaessaan pienena palleroisena ensimmiaisia askeleitaan?’

Vuodet alkoivat vieria hil- jaisessa tahdissa. Kirjeita. me- rentakaa tuli, joskus dollari rahaa ja sen mukana valitus huonosta ajasta, ettei voi enem- pad lahettaa.

Erkin — aidin isan kaiman — varhaislapsuus oli valoisaa ja onnellista. Hanella oli kaks:

ONNITTELUMME CANADAN SUOMALAISTEN LAULUJUHLALLE!

‘Kauan elakéén harrastus viemaan eteenpain kansalaistemme keskuudessa olevaa /aulun ja musiikin kulttuuria!’

SEKAKUORO KAIKU

Thunder Bay, Ontarto

PARHAIN ONNITTELUMME

thy it OLDE, Me ie (ep he Mee

Wd;

Menestysta juhlalle ja

nautintorikasta

juhlaa

kaikille!

ukkia, kaksi mummoa — en- simmainen lapsenlapsi, setia, tatia ja suvun nuorimmaisena kaikkien hellimana han ei osan- nut viela tajuta puuttuvan isan orpouden tunnetta, niinkuin han tuli sen tuntemaan elAmansaé myOhempina vuosina kun naki koulukavereiden isien leikkivan poikiensa kanssa, kulkevan ka- lassa ja metsastysretkilla.

Sina vuonna, kun Erkki oli neljannella vuodella oli kevat harvinaisen aikainen. Varhais- kevaan kukat loistivat kilpaa kuusikkojen suojaamilla rinteil- ld ja Aaitien paivan viikolla ukki oli vienyt tyttarenpojan kau- neimmalle kukkarinteelle ja kertonut:

— Aitienpaivan aamuna haemme taalta aideille tuoreita kukkia, mutta ei kerrota heille, se on meidan miesten salaisuus. — Ukki oli luvannut viela nou- taa pojan luokseen yOksi, etta han varmaan paasee hakuret-

- kelle.

— Ukki, saanko vieda kuk- kia mummollekin, rakastan hanta melkein yhtaépaljon kuin aitiakin?

— Miksei — hymyili ukki. — Hanhaén on sinun oma mummosi ja on varmaan iloi- nen kukistasi.

Iloinen mummo olikin, hel- tyi than kyyneliin jase sai Erkin ihmettelemaan:

—- Kuinkahan iloinen aiti on kukistani, kun mummo sanoo itkevansa ilosta.

Kun Erkki ukin saattamana saapul kotia ja ojensi ukin os- tamaan maljakkoon sievAsti laitetut kukat aidilleen sanoen:

— Aitienpaiva kukat sinulle aiti. Kun kasvan isoksi ja tie- naan rahaa ostan sinulle nain paljon ruusuja. Poika levitti palleroiset katensa ja kietoi ne sitten aitinsaé kaulaan. Anna- Marin silmat kostuivat, lapsen ensimmiaiset kukat aidille. En- simmaisen kerran, miehensa

lahd6n jalkeen han tunsi sisim- massaan ettei kulkenut enaa tietaan yksin. Hanella oli oma poika, lapsi viela, mutta kulkisi siina niin kauan kuin perusti oman perheen ja Sittenkin viela oli turvana ja tukena, tulisi lapsen lapsia elamanillan ra- toksi, silld Anna-Marin mieleen oli jo pesinyt ajatus, etta avio- puolison turvaa ja tukea hanen oli turha toivoa.

Oli eletty v. 1939. Erkilla oli vaimo ja kolme lasta. Sodan- mustat pilvet kiertelivat uhkaa- vina Suomenkin ylla ja kun siita tuli karmea todellisuus Erkki oli sina idssa, etta oli lahdettava viipymatta. Oli jatettava vaimo ja vanha aiti hoitamaan koti- peltoja kolmen pienen lapsen kanssa, joista vanhin oli viisi- vuotias.

Anna-Mari itki, rukoili ja suri poikaansa, mutta suru muuttui iloksi, kun poikansa palasi valirauhan jalkeen ter- veena kotia.

Kun sota alkoi uudelleen Erkin oli taas lahdettava, jatet- tava rakkaimmat, matka kulki taas sotapolulle, jonka talla

-Muistojen kevat aamu

Sade auringon aamu varhaisen

hyvaili vuoteeni laitaa

pihakoivun latvassa leikkien hipaisten pihapolkua kaitaa.

Unisin lapsen aatoksin nain kesan jo kaikkialla,

nain sulaneen viimeisen lumenkin

sinitaivaan loistavan alla.

Tunsin kesan viestin niin lampdisen, vaikka asken sen uneksi luulin,

sen riemulaulusta lintusen

jo aivan selvasti kuulin.

— Of alti! aiti, mitaé ndhda saan

kun aukee maaemon syli?

Sina sanoit, — niin paljon se povellaan

tuo kylman talvenkin yli.

Muistot kylman talven jai unholaan, kevat hurmassa paivani aloin. — Oi, alti, aiti, joko menna saan

pihapolulle paljain jaloin?

kertaa sanottiin johtavan Ura- lille.

Anna-Marin sydan_ oli taynna tuskaa. Miksi minun harteilleni on asetettu tallainen taakka. Yksin, vailla isan apua olen saanut kasvattaa poikanija luojan kiitos, etta onnistuin siina. Poikani oli tasapainoinen perheestaan huolehtiva ja ra- kastava mies, miksi hanelta riistetaan oikeus elaa rauhan toimissa onnellista perhe-ela- maa.

Oli aitienpaiva viikko, Nyt- kin oli kevat aikainen ja lam- min. Maaemo ty6nsi sylistaan kevaan ensimméaisia kukkasia. Silla viikolla sai Erkin vaimo Sirpa sotaviraston tiedotuksen:

— Teidan miehenne on ka- donnut tai kaatunut Karjalan metsissaé. Samana paivana syn- tyi Erkin neljas lapsi ennen- aikaisena — poika, joka ei tulisi koskaan saamaan isan turval- lisen kaden hyvailya.

Aitienpdivan aamuna kuk- kivat vuokot Erkin kodin ym- parilla. Ne kukkivat Suomen salomailla ja kylien tuntumas- Sa, Suurina ja kauniin valkoi- sina. Sodan rasittamat lapset saivat kerata niita aitienpaiva aamuna sylintaydelta ilahdut- tamaan rakkaita aitejaan mum-

mojaan.

Vuokot kukkivat Karjalan mailla ja metsissa, mutta siella valkoiset vuokot olivat varjaan- tyneet punaiseksi, puolisoiden, isien, poikien ja poikaystavien lampimasta veresta. Kirkkaan kevaisina paivina siella oli mak- settu kallis hinta — sydanverija elama raa’an ja mielettoman sodan uhrina....

Aitienpaivaaamuna juoksi Erkin kolmivuotias poika sisal- le kadet taynna vuokkoja, on- nekkaan tietamatt6mana millai- sen tappion kulunut viikko oli tuonut hanen elamaansa.

— Kukkia sinulle oma ra- kas mummell. Kun vauva ja aiti tulevat kotia haen vuokkoja heillekin.

Kun vesselin kadet kiertyi- vat Anna-Marin kaulaan vet- tyivat hanen silmansa,

Vuosikymmenet haihtuivat poissa. Noinhan oli kerran oma poikakin tehnyt, mutta nyt se oli pojanpoika, jonka likaiset nyr- kit sivelivat elaman murheiden valkaisemaa tukkaa ja pehmea poski painui vuosien rypytta- maan kurttuiseen poskeen.

— Mina rakastan sinua, mummo ja pidan sinusta hyvan huolen.....

Menestystd juhlalle ja nautin- torikasta juhlaa kaikille!

Antakoon juhlamme innos-

tusta ty6laisurheilun ja musiikin harrastuksille!

V. JA U.-SEURA A - Sudbury, Ontario

Lammin tervehdyksemme laulujuhlavieraille ja ohjelman esittajille!

Montreal,

Quebec