Kylanvanhimman Karna seisoo pihalla lammittamassa pataa. Han kuuluu auttamatto- masti nuthin naisiin, joista ei milloinkaan uskoisi, etta he ker- ran ovat olleet nuoria, houkut- televia, pehmedlihaisia tyttdja. Helvettia ei luultavasti ole, mutta se taytyisi perustaa, jos ilmestyisi nakyviin toinen Kar- nan kaltainen akka.

Mutta kuka on nyt kylan- vanhimman léhimpéna naapu- rina toisella puolella? Kuka omistaa talon sen talonpojan jalkeen, joka kuoli viime vuon- na? Tanne on tullut uutta vakea. Navetan paatyyn on naulattu lampaannahka kuivumaan; sil- loin siiné talossa on tuoretta syOtavad. Herman maiskuttaa hieman suutaan ajatellen lam- paanpaistia. Ja ymparisté on hyvin hoidettua ja puhdasta: pihavaahteran vanhat lehdet on haravoitu pois, kaalimaa on jo kaannetty ja portaiden edessa on tuoreita havuja.

Ja tuolla ulkona_ kulkee nuori nainen levittamassa4 maa- han kangasta valkaisua varten. Paassaan hanella on valko- ja punaruudukas huivi, han on pitkakasvuinen, hanen kasvo- jensa iho on valkoinen ja puh- das. Ja hanen liikkeensa4 ovat keveat ja sulavan pehmeat, kun han kumartuu kankaan yli. Han on vain tytt6, mutta han lienee sittenkin itse talon emanta, kos- ka astelee niin yipedind kan-

| ANNA SPIRITUALIST. Ennustaa kadesta | ja korteista

Jos teillé on vaikeuksia, | huono terveys, tyévaikeuk- | | sia, olette onneton perhe- ja | | avioliittovaikeuksien johdos- |

ta, tulkaa tapaamaan tata | | lahjakasta henkiléd tandan. | Puhelin: 654-1250/656-6380

0.D. OPTOMETRISTIT Pah. konttori 674-4014 kotlin 673-0705 CITY CENTRE, HUONE 216 Toisessa kerroksessa SUDBURY, Ontario Vastaanotto ESP: ESPAN OLASSA Keskiv. klo 11 ap. — 9 tp. Puh. 869-2920

» AUNIITA UKKIA | UKKAKIMPPUIJA | | UKKALAITTEITA

FLOWER SERVICE Puhelin 673-9506 252 Regent St. 8. Hazel kadun kubn. 22 Durham St. N. SUDBURY

gastaan levitellen. Vaikka e- mannalla on piika, han ei usko talle tata askaretta.

Uuden talonpojan vaimo, sen kylla voi huomata. Nainen, jolla on rotuvartalo, ja nyt ha- nesta on tullut vaimo, eika ha- nella ole enaa neitsyen sielua.

Haakon Ingelinpojan talo on alimpana. Herman-ukko huomaa veljenpoikansa kyn- noksella; hanta ei ole vaikea keksia, sill4 han on tavallista miesta pitempi. Han on siella kyntamassa harillaan; juhtapari vaihtaa jalkaa niin loputtoman hitaasti, etta etaalta nayttaa silta kuin se seisoisi paikallaan.

Hermanin tullessa Haakon heittaéa ohjakset. Vetojuhdat saavat hengahtaa ja haranvatsat tyéskentelevat kuin pajanpal- keet.

— Olette tullut kylaan!

Nuori mies tervehtii ukkoa, ikdankuin tama olisi palannut pitkalta, pitkalta matkalta tun- temattomista maista. Pitaja on laaja, sukulaisia ei tapaa joka paiva.

Herman istuutuu sahran ai- salle lepuuttamaan jalkojaan. Maan kéannetty musta multa vaalenee pdivanpaisteessa.

— Niin olen, nyt saapuu suvun vaivaishoidokki!

Ingelinpoikien suvusta nuo- rempi ravistaa hartioitaan ikaankuin han tuntisi niilla it- sepintaisen painon. Ja han pu- huu: Han itsekdan ei pian o- mista enempéa kuin vaivaishoi- dokki. Sanotaan, etta talo on hanen, mutta han on velkaa siita, eika sita omista, josta on velkaa. Maan, jota han tassa kyntaa, omistaa tarkemmin sa- noen muuan kaupungin herra. Eras Kalmarin kauppias hankki kerran sen itselleen, kun se oli pantattu. Ja haneltaé Haakon oli ostanut sen; han kirjoitti ni- mensa erdaseen paperiin, se oli helppoa. Mutta hanella oli ai- van liian vahdn, milla ostaa. Velan vuosikoroksi jai vilsi- sataa taalaria. Han ei ole yh- tenakdan vuotena kyennyt mak- Samaan enempaa. Siten velka on pysynyt samana ja pysynee kai samana kaiken hanen elin- alkansa.

Ja tana kevaana han ei ollut pystynyt maksamaan edes kor- koa. Niin etta nyt han saattaa joutua luopumaan maasta. Vii- me syksyn4 saatiin vain puoli satoa. Niittyjen ruoho jai lyhy- eksi kuin kissankarva, kesdalai- dun kuivui kokonaan ja vilja-

pellolie oli turha menna sirppia

heiluttamaan. Viime talvena han repi olkia navetan katosta rehuksi, ja nyt lehmat ovat niin laihoja, etteivat itse jaksa nous- tajaloilleen karsinoissaan, vaan hanen ne on nostettava, kun han aamuisin tulee navettaan. Tuuli kai vie ne mennessaan laitumel- ta nyt kevaalla.

Herman nyokkaa, nakeehan han kuinka laihat juhdat tuossa

tian.

— Mutta kukaan ei ko- menna sinua, Haakon.

— Eiké kukaan? Kylla, pai- valaisorja tassa ollaan!

Ja Haakon puree leukansa yhteen: Kun miehen on raadet- tava kokoon viidensadan taa- larin suuruinen vuosikorko, on hanella ankara herra kaskijana. Ja tassa sita kulkee ja pakottaa seka itsedan etta eldinparkoja, jotta kauppias Schorling saisi korkonsa! Eiké yhta hyvin voi- si paneutua pitkakseen maahan ja potkia itsens4 uuvuksiin?

Herman-ukko _ kuuntelee hieman ihmeissaan. Veljenpoi- ka napisee ja nurisee. Ei ole Haakonin tapaista. kaivautua niin syvalle maksuhuoliin. Ta- lonosa ei ole aikaisemmin hanta painanut. Silla Haakonilla ei ole talonpojan maahan sidottua mielta, ja viikate, jota ei vedeta maata vasten, niittad niukalti heinada. Minka takia han rupesi talolliseksi? Mutta hanen tay- tyy luottaa sithen, etta tana vuonna tulee parempi sato. Haakon on nuori ja voimakas, hanta ei voi surkutella. Ei, Her- man tarkastelee hanta vanhuk- sen kateudella: Haakonin var- talo on janteva ja kyhmyinen lihaksista. Lampaannahkanu- tun hiha on kaaritty ylés jonkin matkaa ja paljastaa ranteen, joka on yhta paksu kuin tavalli- sen miehen saarivarsi. Paksu, oljenkeltainen tukka riippuu korvilla, parta on vaaleanrus- kea, silmat siniset. Hanon tullut sukuunsa, han on vanhaa virda- laissukua.

Utelias ukko haluaa nyt tie- dustella mita Hagerbackissa ta- pahtuu:

— Ja kylaan on tullut uusi talollinen? |

— Han otti talon haltuunsa viime kesana.

— Mika hanen nimensa on?

— Paavali Gertinpoika.

— Nain hanen naisensa tuolla pihalla. Minkdlaista va- kea?

— Kunnon vakea.

Ne ovat Ljuderista

kumpikin, Haakon lisaa.

— Vai niin, myéskin nai- nen? ss Ja Herman nyokkaa paa- taan. Hanen nuoruudessaan Ljuderin pitajain naiset tun- nettiin seudun komeimmiksi. Paavali Gertinpojan vaimo nayttaa yllapitavan heidan mainettaan, mikali hanen vanhat silmansé huomasi- vat.

— Mika talonpojan nai-

sen nimi on? | Haakon ei vastaa kysy- mykseen. Han ei nay kuule- van sita; hadnen katseensa harhailee, suuntautuu etsi- vana kylan taloryhmaa koh- ti. Hanen silmanta nakevat valko- ja punaruudullisen huivin tuolla ylhaalla. Se on

ollut nakyvissa pitkan aikaa hanen tassa kyntdessdan ja aina kun han on paassyt va- konsa péahan ja kaantanyt sahran pientaren luona, han on luonut katseensa huiviin.

Haakon naputtaa harkia vitsalla, niin etta nahkaan il- mestyy juovia — ei vako viela paaty.

— Menkda tupaan niin saatte jotain mahaanne, han virkkaa sedilleen.

Herman lonkyttaa vaiti tichensa.

Sitten Haakon muistaa: Ukko kysyi haneltaé, mika Paavali Gertinpojan vaimon nimi oli, eika han vastannut siihen. Omituista, ettei han

’ vastannut — ethan se mi-

kaan salaisuus ollut. Han ei paljasta mitaan, ei kavalla mitaan, jos sanoo mika uu- den talollisen vaimon nimi on, Siina ei ole mitaan sa- lattavaa. Ja Haakon suutah- taa itselleen, ikaéankuin olisi tehnyt suuren tyhmyyden. Han huutaa Hermanin jal- keen: — Hanen nimensa on Maarit, sen Paavalin naisen.

» KANGAS MAASSA

H4anen nimensa on Maa- rit, sen uuden talollisen vai- mon.

Ja han kulki talon edessa levitellen lakanakangasta valkaistumaan. Han taivut- taa kauniskasvuista vartalo-

. aan, pingottaa liinakangasta

pyorein kdsivarsin, asettaa plenen kiven sinne tanne, ettei kevattuuli vie sita mu- kanaan, Viisastelevan vaka-

-vana nuori vaimo toimittaa ea tirkedta askartaan.

| Eilen han purki kangaspuunsa, jot- ka vievat niin ison tilan tu-

vassa, tanaan levidd kangas tuolla nurmikolla.

Hanen ensimméainen oma kankaansa.

Maarit saapui téhdn taloon erdana pdivana edellisena ke- sana. Ja sind paivana Paavali, hanen miehensa, naytti hanelle talon pdddyn luona olevaa pienta peltotilkkua, joka kukki aivan sinisendan pellavaa, Sii- na kasvoi hanen ensimmainen kankaansa hanen omassa talos- saan. Ja han iloitsi pellavan sinisesta loisteesta ja loi peltoon hellan katseen. Mina kudon ensin lakanoita, han ajatteli.

Asken olivat hinen morsi- uslakanansa olleet ensimmaista kertaa kaytdssa. Kaksi paivaa

ennen tuloaan Hagerbackiin

han oli viela kotitytar ja neito. Nyt han oli muuttunut talollisen vaimoksi. Han saapui vanhem- piensa kodista omaan kotiinsa.

Naimisiinmenossa Paavalin kanssa ei ollut mitéan merkil- lista. Maarit oli askarrellut ko- tonaan kuuliaisena vanhemmil- leen; han oli mieleltéan vakava ja kavi hyvin harvoin kisapai- koissa. Han ei ollut ennattanyt saada oikeata halua siihen ja lisaksi han tanssi huonosti, eika han tahtonut, etta pojat olisivat selan takana sanoneet, etté han- ta taytyi laahata. Han oli nuori, mutta ei ottanut osaa nuorten menoihin. Ja han oli askettain tayttanyt kaksikymmenta vuot-

ta, kun Paavali tuli hanen ko-

tiinsa ja kysyi hanen vanhem- miltaan, saisiko han mennd nai- misiin Maaritin kanssa. Paavali oli ostanut itselleen hyvan talon Hagerbackisté, eiké halunnut muuttaa yksin sinne. Vanhem- mat tiedustelivat vuorostaan Maaritilta, oliko hanella mitaan Paavalia vastaan. Hanella ei ollut. jatk.

Tyomiehen vaimo

Nain alkaatarina erdan tyOmiesperheen. Ma taannoin aattelin, ett’ teinko erheen, kun laksin kera koyhan miehen,

miksen jaanyt jo silloin puolitiehen. Mutta luonto se on joka tikan puuhun veti, niinpa papin puheille mentiin heti.

Vaan leipa ei kasva oksalla puun —

miten vaientaa voit monen pyytavan suun. On tyémiehen perheessa hata suuri,

niin helpostikasvaa muuri,

ne syyt6ékset kantaa mies koyha,

kun vaimokaan ei ole noyra.

Mies tilipussin ojentaa,

heti vaimo aafnensa korottaa:

ei riita sun rahas ruokalaskuun,

ei vanhan kaluston osamaksuun, on lapsien kengista pohjat rikki,

ja loppunut kaapista sairaan vikki. Mun pitais itsekin tohtorin luokse!

Mies vastaa: voi helvetti, mene ja juokse. Jai markkoja vaimo laskemaan, mihin riittamaan nuo rahat saa.

On turha satti

4 tyomies parkaa

ja kokea rinnan kipua arkaa. Ei olesyyllinen tyomies tahan, ett’ palkkaa saa niin kovin vahan.

Olis pieni toivomus kéyhan miehen: Alkaa jattaké asioita puolitiehen — etta tyésta maksettais kunnon palkka, ja tulevaisuuden pohja vankka tyOmiehen perheelle annetaan,

naita kasia uutteria kun kaivataan puolesta rakkahan kotomaan.

Hilkka Nieminen