we kus ajatteli noin, tuli han hyvin

MATKATIELLA

Mutta sanomatta se kuiten- kin Kaarinalta jai huomenissa. Kun han tuli kamaristaan pirt- tiin, ja kysyi Markusta, sanoi vanha tati, joka hoiteli talon karjaa ja taloutta, ettaé Markus oli ollut varhainen... oli aikaa sitten jo lahtenyt tiluksilleen.

- Ei sita isaénta voi puoliin paiviin maata.

- Mina makasin, Kaarina sanoi, mutta lopetan sen... Alan tekemaan taalla tyéta. Opette- len. Vaikka Markus kylla sanoi, etten opi... etka ole tarviskaan. Mutta opin mina... uskokaa pois.

- Ihminen oppii, mita tah- too, vanha tati vastasi. Ihme- tellyt oli se tati, etta Markus otti Kaarinan, Mika talon emanta Kaarinasta tulisi! Kouluja kay- nyt... sormiaan hypisteleva hie- no nainen, ja eronnut kaiken paalle. Mutta kaunis han oli, ja mies ndkee vain sen. Naki Markuskin.... vaikka ei uskonut olisi.

Kaarina joi kahvia pirtin pitkan péydan paassa ja paatti:

- Mina teen tyéta taalla. Naytan Markukselle silla, etta olen jotain, minakin, Korvaan edes ty6llani Markukselle.

Sina paivand meni ensi ker- ran Vuotilan navettaan Kaari- na. Puki sinisen takin ylleen pirtin naulasta ja meni. Se ai- vankuin helpotti hanta ja joka hetki odotti han Markusta tu- levaksi, saadakseen sanoa talle:

- Markus, saatpa nahda, minusta tulee kyll4 talon eman- ta... ajan kanssa. Lypsan leh- mat... keritsen lampaat... syd- tin siat.

Han haisi lannalle, tulles- saan sisalle, mutta ei valittanyt siita. Jokin aivankuin ajoi hanta takaa. Tulisi nyt Markus ja na-

Kir]. Maja Kai

han viipyi my6haan tiluksilla. Suotta meni Kaarina navettaan illalla ja istuutui lypsypallille. Ei Markus sita tullut katso- maan. Kun han lopulta tuli kamariinsa, oli han kuoleman vasynyt ponnistelustaan, ja itki taas. Missa ihmeessa saattoi Markus viipya, kun ei tullut?

Y6lla herdsi Kaarina siihen, etta lapsi itki. Han vilkaisi kel- loa ja huomasi nukkuneensa monta tuntia... kello osoitti jo aamuydta. Han muutti kuivaa pienelle Jaanalle... sy6tti hanet ja lahti. Taytyi katsoa, oliko Markus tullut. Oli han... makasi umpipeitteessa huoneessa vuo- teessa. Ei likahtanutkaan, vaikka Kaarina sanoi hanen nimensda.

- Markus... sina viivyit kauan, Kaarina sanoi arasti ja mies likahti. Uniset kasvot ilmestyivat esille peitteista. Millaiset kasvot! Kaarina aivan sdpsahti. Kuinka oli voinut Markus muuttua noin... tulla tuollaiseksi! Oli aivankuin toi- nen mies. Silmat katsoivat ha- neen rakosina ja suupielissa oli ivaa.,

- Miksi et makaa... Vuotilan emantaé, mies sanoi. - No.... miksi et mene nukkumaan siita. Mene, mene! En tule hairit-

semdan untasi. Kunniasihan on

pelastettu!

Jos oli sattunut Markukseen edellisenaé y6na, sattui nyt Kaarinaan. Sanat olivat kuin teravid neuloja!

- Menen! sanoi han paa koholla. - Hyvaa yota, Vuotilan isanta!

Senjalkeen ei Kaarina yrit- tanytkaan lahestya miesta. Eika nayttanyt olevan sellai- seen haluja Markuksellakaan. Paivat kuluivat ja juopa kasvoi valiin, Vaikka molemmat, ta-

kisi. Mutta Markus ei tullut...

umpeen. Kaarina ahersi jatku- vasti tyéssa... kalpeni ja laihtui ja suri salaa... ja Markus py- sahtyi hyvin usein katselemaan pikku-Jaanaa, joka jo hymyiilija jokelsi vuoteessaan. Joskus kohtasivat katseet... Kaarinan ja Markuksen, mutta lennahti- vat kohta taas erilleen. Sanot- tava aivankuin leijui ilmassa ja ne,

Kaarina ei tiennyt mitaan Maarkuksen ajatuksista, kuinka olisi tiennyt.

- Han otti minut talon tah- den, mies ajatteli katkerana. - Olen vain tulolahde ja hapedn peite... en muuta. Sita kurjaa petturia han yha rakastaa. On rakastanut koko ajan. Mina hullu kuvittelin, etta han jos- kus... minua. Mutta eihan mi- nun silti olisi huolinut olla ha- nelle ilked... eihan rakkaudelle ja tunteilleen kukaan voi mi- tain. Kuinka Kaarina siina suh- teessa olisi poikkeus.

Joskus teki Markuksen mie- li lahtea Helsinkiin, etsia se mies kasiinsa ja kuristaa hanet omin kasin, Muuta sellainen ei kannattaisi. Hyljata nyt nainen, kun hullusti oli kaynyt. Se oli raukkamaisinta, mitaé miehesta voi lé6ytaa. Rahaa... maksa silla puuskarille ja kuole... yhden- tekevaa minulle! Markus ei voinut ymmartaa sellaista, Kyl- lahan Markus tiesi, kun Kaa- rina oli kertonut hanelle kaiken.

- Luulin etta se oli rakka- utta, oli sanonut Kaarina ja si- tahdn se oli, Markus my6nsi.

- Hetkin uskoin itseani hy- vin mahtavaksi, koska olin va- rakas.... oli Vuotilan isanta. Luulin ostavani Kaarinan rak- kauden rahalla.,. minakin, Mut- ta sen olijosaanut toinen... tulin liian myOhaan. Kaarina otti mi- nut, koska oli pakko ja koska olin varakas,

Sellasina he

Papers a

katkeraksi. Hyvanen aika... ra- han ja omaisuuden tahden Kaa- rina hanet hyvaksyi! Sai lap- selleen turvan ja kodin. Oli hata... ja hata ei lue lakia.

- Mina teen tydta... teen kuin hullu, Kaarina puolestaan ajatteli. Markus huomaa kerran sen ja antaa anteeksi minulle.

Ja Kaarina juoksi Vuotilas- sa tyOsta toiseen, nurinkurisen suhteen jatkuessa. Ovi kutsui joka ilta menemaan, mutta yl- peys kielsi menon.

- Mita mina, kun ei Mar- kuskaan, Yhta hyvin han voi tulla... jos halua on. Mutta ei ole,

- Mika sinua vaivaa, Kaa- rina? kysyi Kaarinan diti huo- lestuneena, kaydessdan Vuoti- lassa, ja Kaarina vastasi val- tellen, ettei hanta mikaan vai- maa... liian paljon ty6ta vaan.

- Olet laihtunut kuin kaen- poikaa syéttava vastarakki, aiti sanoi.

- Helpompi on liikkua, Kaa- rina vastasi ja siihen se jai. Veistamallakaan ei saanut huo- lestunut aiti enempaa irti tyt- tarestaan.

Mutta kului se aika niinkin. Meni se syksy... tuli talvi ja sen jalkeen teki kevat tuloaan. Pieni Jaana juoksi jo pihatiella vaalea tukka tuulessa hulmuten.

- SillA on isansaé tukka, sanoivat Vuotilassa kavijat, lapsen tukkaa katsellessaan ja se oli totta, Kaarina ihmetteli sita joskus itsekin, Ilpolla oli ollut paksu, musta tukka ja kiharainen... ja hanella, lapsen aidilla tallainen... kuparinrus- kea. Mutta lapsella oli vaalea... kuin kypsa elopelto Vuotilan mailla, Ihan yhta vaalea ja suora}Markuksellakin.

- Han muistuttaa muutenkin Markusta, joku sanoi ja sekin oli toftta.

Kaarinakin oli huomaavi- naan pienokaisensa kasvonpiir- teiss4 jotain Markusta. Tippaa- kaan ei lapsi ainakaan Ilpoa muistuttanut. Sikali kun Kaa- rina tarkoin enaa muistikaan miehen kasvonpiireet. Han y- ritti joskus muistaa ne, mutta joka kerta ne katosivat kumman hamdaradan. Eraana kevaisena paivana ilmoitti Markus lahte- vansa matkalle.

- On asioita, sanoi han, mutta ei ilmoittanut minne lah- ti,

- Ndin ei saa jatkua ikui- sesti, han ajatteli. - Jotain oa tehtava... en minakaan mikaan yli-ihminen ole. En jaksa e naa...joku selvyys taytyy tulla. Kaarinaa Markus ajatteli. Kaa- rina oli muuttunut. Ei nauranut juuri koskaan, jos oli naura- nutkaan... mutta ei enaa itke- nytkaan. Ahersi vaan tydssa aamusta iltaan ja oli melkein sanaton.

Monta kertaa oli Markus ajatellut rakkauden arvoitusta, maatessaan yksin huoneensa hiljaisuudessa,

Jos rakastan Kaarinaa, tay- tyy minun ajatella myés hanen onneaan... eika omaa onneani. Se on oikeaa rakkautta vasta....

) eika se, etta sulkee rakastetun

VEROILMOITUKSET

v. 1983 kuntoon ajoissa!

Yksityiset, yksityisyrittelijat ja

ja liikkeet. Maanant..- perjant. klo 10-10 Lauvantaina klo 10-3. Puhelin 488-1801 MARK TUOMOLA 191 Eglinton Ave., East, huone 206 hakkiin vangiksi. Mind menen ja etsin sen miehen kasiini. En surmatakseni hanta... en... vaan tehdakseni sen ainoan naisen, josta olen niin paljon pitanyt

elamassani, onnelliseksi. Jos se Ilpo Sarmia on Helsingissa, loydan kylla hanet sielta. Ha-

teeksi Kaarinalta, ellei enda muuta VO,

Kaarina oli kertonut hie- nosta, rikkaasta naisesta, jonka tahden I|po oli hyljannyt hanet. Se raukka! Mutta olkoon hieno nainen.,.. olkoon mita tahansa... sen miehen kanssa tahdon pu- hua suoria sanoja. Markus mat- kusti ja Kaarina katseli lapsi sylisséan auton jalkeen, sen kadotessa tienmutkaan, Hanen sydamessaan vdrisi uusi, outo tunne, jota han ei viela ymmar- tanyt. Painoi vaan lapsen un- tuvaista poskea vasten posken- sa ja kuiskasi:

- Olisipa han sinun ikioma isdsi, lapseni.... mutta han ei ole. Katuu han, etta lupasikaan. Tiella me vaan taalla olemme.

Mutta tuosta huolimatta katsoi Kaarina jo seuraavana paivana tielle, odottaen Mar- kuksen paluuta, Ei palannut Markus sind péivana viela, mutta toisena tuli, Kaarina a- hersi kasvimaalla.... oli saatava siemenet multaan.,. kun auto kaarsi portista pihaan.

- Markus!

Han heitti haran kadestaan ja oli menossa miesta vastaan, kun huomasi taman kaéantyvan poispain ja menevan ulos por- tista.

Vaikka ihan selvadsti huo- masi minut, Kaarina katkerana ajateli. - Hanella ei ole minulle mitaan sanomista,.. ei edes ter- veisia matkalta. Alakuloisena han kaantyi uudelleen tyOnsa puoleen,.. nosti haran maasta kateensa ja alkoi harata. Selkaa pakotti... itku kiertyi silmiin... vasytti, Turhaa kaikki.

Akkia han kohoutui, Kuului ihan selvaéan askeleet hiekassa. Kuka tuli hanta kohden. Mar- kusko? Koivut pihassa olivat jo Saaneet chdet... ne olivat suuria ja tuuheita... ja me peittivat tulijan. Portti raksahti... aske- leet lahenivat ja kuuma lehahti Kaarinan ylitse. Han kumartui ja alkoi harata vimmatusti... tietamatta, mita sanoisi Mar- kukselle, kun tama ilmestyisi nakyville.

Yolla. Markuksen ollessa matkallaan, oli Kaarina paat- tanyt, etta nyt han lopultakin ottaa sen puheeksi. [han het, kun Markus tulee kotiin,

- Markus, han sanoisi, kuin- ka kauan jatkamme nain? Ta- mahan on luonnotonta... en jaksa enaa. Olen halusta sinun vaimosi.., joS vaan tahdot.

Jatk. Li